Проф. д-р Луси Караниколова
МАКЕДНОНСКИ VIS A VIS СРПСКИ МЕНТАЛИТЕТ
(О "елементима традиције" у "Бегалка" Васила Иљоског и "Зона Замфирова" Стевана Сремца)
САЖЕТАК
Ова статија прави покушај интертекстуалног препознавања “елемената традиције” у два разнородна књижевна текста - драма “Бегалка” од Васила Иљоског и роман “Зона Замфирова” од Стевана Сремца. Компаративни третман изолираног ентитета – традиција, са типично “македонским” и “српским” обележјима има циљ да покаже сличности и разлике између македонског и српског менталитета – некада и сада. У прилогу основне тезе је и упоредна анализа оба женска лика – Ленче Кумановче и Зоне Замфирове, гледано из асппекта категорије менталитета, односно традиције и њихове трагове у савременој култури. 
Кључне речи: менталитет – македонски и српски, традиција, култура, културне протоколе, интеркултуралност.

1.	ПРИСТУП
Овај чланак покушава да интертекстуално препозна "елементе традиције" у два разнородна књижевна текста - драма "Бегалка" Васила Иљоског и роман "Зона Замфирова" Стевана Сремца.*
Као "елементе традиције" подразумевамо оне ентитете који служе за читање, и то без особитог напора, обичаји, размишљање и начин понашања, који су, свакако и опет "традиционални", односно требају да буду у сагласношђу са оним "нашим" - "што би рекли људи" (=јавним мишљењем).
Овде је реч о оним, укорењеним у нашем "балканском" менталитету неписаним правилима култире живљења, а које је традиција задржала у једној тешњој или широј социјалној и националниј средини. Ови "елементи традиције", треба да покажу (и не морају да доказују) сличности и разлике у менталитету два суседна јужнословенска народа - македонског и српског.
Наш се напор у том смислу своди на прецизну изолацију, квантификацију и квалификацију ових ентитета - у овом случају драмски и наративни, који су пак савршено еминентни македонској, односно српској култури или, можда још боље - и двема, истовремено.
Уосталом, чврсте су везе и многобројни су заједнички именитељи међу двема културама, вишеструко су историски потврђени и, за вољу истине - живи су и активно до дана данашњег.
2.	ИНТЕРКУЛУТРАЛНОСТ. МЕНТАЛИТЕТ. МОДЕЛ.
2.1. Широки теоријско-теоретски и методолошки обухват појма интеркултуралност, као примарно естетска и филозофска категорија, чији распон већ озбиљно и дубоко додирује друштвено-хуманистичке нуке, за потребе овог чланка приопштавамо до прилично поједностављене, а довољно широке одредбе Јелене Лужине. Лужина, за интеркултуларност подразумева: "(...) укључивање/активирање (нај)различитијих култура, које - у одређеном контексту и/или тренутку, због факата које из било ког разлога су се међусебно  само/случајно додирнуле, или пак зато што су с додирнуле са намером, због остваривања одређених мисија и/или циљева, стваралачка или херменевтичка - прагматично се удружују у/око једног концепта, који је претходно препознат као потенцијално заједнички". (Лужина, 2005:2).
У том смислу, наша је пажња усредоточена, ни мање ни више већ првенствено према "линији додиривања" македонске и српске културе, у опредељеном времену и опредељеном месту, а на основу онога што је као књижевни факт, т.ј. романсијерски и драмски ентитет налазимо у оба апострофирана дела.
При томе, можда ће звучати помало нестрпљиво и чинити се избрзано, ипак опозитност/супростављеност тезе наметнуте у заглављу нашег чланка одмах релативизујемо, из простог разлога што, у име и у духу "интеркултуралности", налазимо бројне заједничке црте за обе културе, оба народа, односно менталитета, који перманентно, не само вековима уназад већ и данас, по распаду социјалистичке Југославије и даље имају безброј ѕаједничких интереса, а који нису условљени само географском блискошћу.
Тачније, овде је реч о књижевној интеркултуралности, временски детерминираној у последњим деценијама деветнаестог (у роману "Зона Замфирова" Стевана Сремца) и почетку двадесетог века (у драми "Бегалка" Васила Иљоског), која на показ поставља менталитет у "македонском" Куманову и "српском" Нишу, са тенденцијом да покаже да је оно што је пре стотину и више година било живо актуелно, у овом дватесетипрвом-вековном електронском времену нити је, нити може, нити пак може изумрети.
2.2. Категорија менталите у стручној, углавно социолошко-филозофској литератури западноевропске провнијенције третира се као прилично лабилан појам, који, су различити аутори "пунили" различитим садржајима.
Аустријски социолог Питер Динкелбахер сугерише могућ начин истрживања менталитета одређене групе (на пример, менталитет Доминиканки у јужнонемачком и западнонемачком простору) у складу са "(...) рекострукцијом целокупног фонда писмених (калуђеричке књиге, повеље, правила реда) предметних извора (грађевине, уметничка дела, рукописи, употребне ствари ...), при чему се (...), поред општих облика типичних за одређени период и садржина (...), морало разрадити оно што је специфично у стилу садржини мишљења тих жена у поређењу с другим изворима истог доба и простора (...), помоћу тачног испитивања језика у калуђрским житијима (статистика речи, латински цитати, однос између хипотаксе и паратаксе, удео исказа који су мотивисани каузално, односно финално, итд.). (Dincelbaher, 2009: 15). (курз. Л.К.)
Динкелбахер даје једну синтетичку дефиницију појма металитет, тачније историјски менталитет, која гласи: "Историјски менталитет је ансамбл начина и садржина мишљења и осећања који обележава неки одређен колектив у неко одређено доба. Менталитет се манифестује у поступцима" (Dincelbaher, 2009: 15). Ова дефиниција изведена из темељних истраживања фундираних на ауторитетна имена из европске социолошке и културолошке мисли, у њеној разложеној, аналитичкој варијанти претставља наш модел демонстрације "елементата традиције" у драми "Бегалка" Васила Иљоског и роману "Зоне Замфирова" Стевана Сремца.
2.3. Ако би као нарелевантнији прихватили аспект "менталите се манифестује у поступцима" и, ако се при свему имамо предочено да у прилазу овом феномену неможе а да нема субјективности, у смислу отступања од унапред задатх параметара, онда би се "елементи традиције" подложили третману следећег типа:
-Пре свега, интеркација (Динкелбахер је именује као ансамбл) између свих изолираних ентитета, јер сви заједно доприносе о интегралности утиска у односу менталитета - српског у "Зоне Замфирова", односно македонског у "Бегалка";
-"Начин и садржина мишљења" премаДинкелбахеру, као рационални критеријум, који "(...) треба да означи врсту свесног опхођења са информацијама, специфичну за доба и групе", али и "општоважећа основна убеђења, идеолошке, политичке, религијске, естетске ... концепције које прожимају појединачна 
-„Начин и садржина осећања“, као својеврсни психолошко-емотивни критериј???, који “(...) обухвата аутоматска повезивања вредности, односно судове о њима“, као и „(...) област нерефлектираних стереотипа полусвесно и несвесно повезаних са емоцијама“    (Dincelbaher, 2009: 19);
У односу на ова два параметра који квалификују категорију менталитет, анализа "елемената тредиције" показује отступања у смилу неригирозног придржавања према једном, односно другом. За шта, уосталом нема и неможе бити реске, радикалне границе међу ентитетима које би подложили рационалном или емотивном критеријуму, због тога што скоро сви, ако не и сви, истовремено садрже и свесност и несвесност и разум и осећања и логику и емоције ...
-Колектив као критеријум који одређује категорију менталитет, прихватамо као трећи параметар анализе категорије менталитет. За њега Динкелбахер каже да: "(...) се може простирати од становника једног континета преко појединих народа, слојева, сталежа, заједница, секти, професионалних група итд. (...) Али, он каже да се може говорити и о индивидуалном менталитету (...), о менталитету специфичном према полу, итд." (Dincelbaher, 2009: 19);
У том смислу, ми већ говоримо о "менталитету колектива" или "колективном менталитету" и још тачније "регионалном менталитету" - менталитету два града и (преко њега и о) два народа, па и о специфичном "женском менталитету", који се пак и у случају Ленче Кумановче и у случају Зона Замфирова, у већим пропорцијама "покорава" оном параметру који се именује као "начин и садржина осећања".
-Време претставља суштински, конститутивни елемент категорије менталитет. Оно дозвољава да се "процени" дали неки, односно нечији поступак, размишљање или понашање могу, под претпоставком "да трају продужено", да се сматрају интегралним делом менталитета. У суштини, баш овакво "продужено 
-Менталитет се манифестује у поступцима, јер „(...) свако поступање исказује нешто о менталитету који стоји иза њега; тај менталитет за нас уопште постаје приступачан само помоћу интерпретације трагова што их оставља ово поступање (=историјски извори)“. (Dincelbaher, 2009: 20). Поступци, да би постали својевидан показатељ менталитета неминовно треба да се понављају да да трају временом.  
"Елементи традиције" у оба текста који су предмет нашег интереса у највећеј мери могу да се третирају као поступци - као "репрезенти менталитата". То можда нису најрелевантнији историски извори, али баш њихово перманентно "трајање" кроз историју осигурава им улаз у литературу дате епохе.
3.	ДЕМОНСТРАЦИЈА
3.1. „Елементи традиције“ у драми „Бегалка“ Васила Иљоског 
Квантитативни биланс "елемената традиције" у драми "Бегалка" Васила Иљоског износи тачно 54 примерка. од њих 6 су за коло, као медјум социјалног живота младих; затим 15 народних песама, од којих само су 2 поводом актуелног догађаја - Ленче, бегалка (бегуница); 8 примерака узајамног односа момака и девојака, који је традиционално на дистанци; 4 примерка о немилој традицији, да се бракови склапају само између припадника истих друштвених слојева; 1 примерак о обичају да укућани, рођаци и тетке одлучују о удаји девојке; 2 примерка о феномену млада-бегалка (бегуница), који малтене постаје традиција, као последица "недемократског" третмана љубави; 4 примерка о традиционалном и свакако "неповољном" односу према женској деци и жени уопште у духу патријахалног става да оне морају да трепе; 1 примерак предивне макодонске и православне традиције - празновање верског празника Прочка; 2 примерка о традициоалном македонском пићу - ракији; 1 примерак о традиционалном македонском обичају - да се добродошлица госту пожели са понуђеним слатком; 1 примерак о уобичајеном поступку, што је такорећи традиција - да мајка буде на страни ћерке; 1 примерак о до дана данашњег постојећег обичаја - "женска страна" даје бовче (поклоне) на свадби; 1 примерак о још увек +ивом обичају, барем у форми изреке - да се проводаџији обавезно поклоне ципеле и, дозволићемо си да "непримереним" назовемо некадашњи обичај - да девојка плаче на веридби, што опет треба да значи да жали о девојачком времену. У овој драми се у укупном попису "традиционалних ентитета" убрајају и два такозвана "културна протокола" - један,  типизиран примерак у вербалној форми, а односи се на уобичајено отпоздрављање "Дао ти Бог добро" и изреке употребљаване на празник Прочка у узајамном саодношењу "Опрости ми! - Нека ти је просто од мене и од Бога!".
"Елементи традиције" као прво задовољавају критерјум интеракције. Овај је, може се рећи нулти критеријум и као такав и императиван, из једноставног разлога што поступци, посматрани и као поступци менталитета и као књижевни поступци, такође, један без другога не би били функционални, особито што су интензивно фреквентни у драми која носи квалификатив битово-социјалне.
Уодносу на рационални и психолошки параметар, већ је речено да се поједини поступци подводе, више или мање и под оба истовремено.
Наиме, поступак - да се бракови склапају међу припадницима истих друштвених слојева садржи већи процент рационалности за рачун емотивне компоненте, која је пак очигледно доминантнија у овим поступцима који презентирају узајамни однос између момака и девојака - традиционално на дистанци.
У поступку - да рођаци одлучују о браку младенаца можда има већих пропорција рационалности, али и емотивности, овде сведене на сујету тетке Мирсе и оца Аџи-Трајка, ипак има.
Посебну пажњу у драми "Бегалка" Васила Иљоског (а ово се односи и на роман "Зоне Замфирова" Стевана Сремца) заслужује елемент традиције, т.ј. поступак - коло. Коло претставља сублимирајући фактор у односу на његову улогу репрезента категорије менталитет: у њему су имплицирани ставови и сфатања, жеље и наде колико младе толико и старије популације. У том смислу, коло се подводи и под рационални и под психолошки критеријум нашег модела, а то би било практика која се понавља временом: (Од дидаскалије у драми "Бегалка" Васила Иљоског ) "Младеж игра `шарено коло` - момци и девојке заједно, али са марамицом међу рукама `да се не додирне месо`, шта смелији ипак чине тајновито од старијих, који поседавши наоколо, гледју `сеир`, уствари контролишу (...) После завршавања кола девојке се одвајају по групама, по две, по три, тајно гледају у правцу момака, шапућу међусебно и кикоћу се, а момци такође бацају поглед на девојке, нешто слободније, дају им извесне знакове, али све то пажљиво да не примете старији" (Иљоски: 1988: 37)
Кад је реч о поступку "женско дете треба да трпи", као показатељ менталитета, у једној реплици Аџи-Трајка, налазимо снажну доминацију рационалног параметра у односу на емотивни, али и покушај о самоидентификацији девојке - ћерке, односно жене, пркосећи оцу, односно "традицији". Отац ће сујетно реаговати и свакако, у духу патријахалне традиције: "Трајко: (плане) Шта, о томе! Да девојка говори о својој веридби са својим оцем! Зар имаш уста дас о томе причаш? Имаш ли, да кажем, стида да се застидиш? Где ти је образ? Пу, срамота! (...) Нема шта ти да мислиш! Има, дас кажем, ко да мисли за тебе (...) Биће како сам ја рек`о" (Иљоски, 1988: 63, 64). Овај "поступак менталитета" показује својеврсно "кршење норми традиције" и постављање такозваног "женског питања", феномена другачије жене почетком двадесетог века и жене некада.
Неки "елементи традиције" у драми "Бегалка" Васила Иљоског су актуелни и данас: да се евентуалном подводаџији поклоне ципеле, да се на свадби пева песма "Черешна се од корен корнече", да се на празник Прочка практикују уобичајени, вербални културни протоколи: "Опрости ми..." као и реплика "Нека ти је просто и од мене и од Бога! и, у нким срединама, симпатични обичај да се гост дочека са понуђеним слатком.*
3.2. „Елементит традиције“ у роману „Зона Замфирова“ Стевана Сремца 
Роман "Зона Замфирова" Стевана Сремца допушта другачији приступ у односу на поступке менталитета, чак и у односу на предочавање њиховог квантитативног биланса. Наиме, овде, само због факта што је реч о наративном тексту, бројни тоталитет "елемената традиције" се најчесто своди на типтизиране примерке, нешто шта, дозволићемо рећи, иако то није наша компетенција, је изванредно добро изведено и у не толико давној филмској верзији овог романа.
Роман "Зона Замфирова" Стевана Сремца укупно броји 54 ентитета, као поступци менталитета, од којих: коло се среће 6 пута; затим, 19 уметнутих народних песама, од којих се већина односи на моментални догађај; одласци у хамам, 2 примерка; 1 карактеристичнији примерак поступка - потенцирање социјалних разлиа између момка и девојке (овај поступак се среће више пута кроз роман и главно је "привилегија" неке од Зониних тетака, али њих не убрајамо у укупни биланс "елемената традиције", баш због њихове учесталости и немогућношћу да се тачно преброје); проводаџисање се среће у 4 примерка (једном тетка Дока, једном Манетова мајка, једном је тетка Таска "просила" Манета и још једном, индиректно и сам Хаџи-Замфир); 1 типизирани примерак о узајамном односу међу момцима и девојкама, који и овде, као и у драми "Бегалка" Васила Иљоског је традиционално и на дистанци; 1 типизирани примерак начина удварања, преко понашања Манета, кад жели да "заведе" Зоне; Дивље, малтене непријатељско понашање девојке као реакција удварања момка, типизирано у понашању Зоне, срће се у два карактеристичнија примерка; у 8 изванредних примерака срећу се углавно женско оговарање, које је у роману најчешће ефекат "јавног мишљења"; 1 примрак традиционалног односа према женској деци - типичан примерак патријахалног третмана жене, која и овде, као и код драме "Бегалка" Васила Иљоског приказује отступање у односу на традиционално и патријахално; 2 изванредна примерка третмана удаје/женидбе као неопходност; 1 типизирани примерак традиционалне женске одеће; 1 типизирани примерак традиционалне мушке одеће; 1 типизирани примерак места и улоге кухиње у српским патријахалним домовима; 1 типизирани примерак процеса настајања и ширења народне песме, преко примера песме о лепој Зоне Хаџи-Замфировој и три културна протокола. У укупном билансу поступака менталитета отсуствују бројни архаизми и турцизми, који рачунамо да могу да се третирају као вербални "елементи традиције".
Саображавање према параметрима категорије менталитет, поступци у роману  "Зона Замфирова" Стевана Сремца чине то ко и они уз драме "Бегалка" Васила Иљоског. Ипак, чини се да, кад је реч о пропорцијама рационалности и емотивности, поступци менталитета из овог романа показују већу заступљеност друге компоненте на рачун прве. Вроватно због имплицитног хумора наратора, који недвосмислено доприноси ѕа "мекоћу" и "топлину" нарације у целини.     
Наиме, доминацијат емотивног параметра се осећа још на почетку, где је реч о начину како је настала песна о лепој девојци Зони Замфировој: „Та се песма најрадије певала у оно доба кад и ова наша приповетка почиње. Била је чисто фатална са својом прилепчивости; и ко је само једанред чуо, није мога више да је избије из главе и заборави. Кад у вече легне у кревет – шапуће те стихове; кад у ујутру устане и потражи папуче – опет му се ти исти стихови отму с усана и он певуши ту песму: „Синоћке те, леле,  видо' Зоне (...)“ (Сремац, 1908: 3-4). 
Исти је случај и са изванредним примерком описа кухиње у патријахалним домовима, где је опет, већа доза емотивности на рачун рационалности, која ипак, за вољу истине, не отсуствује сасвим: „Кујна је по правилу мало подаље од одаја једне таке чорбаџијске куће, да се не би осећао задах готовљених јела. У тој кујни се и чељад и укућани преко дана најрадије бавили. Кујна је била најмилије, тако рећи, најтоплије место у пространим конацима чорбаџи-Замфировим (...) Али већим делом дана то је место само за чељад и женскадију“ (Сремац: 1908: 8). 
Феномен - оговарање садржи такорећи једнаке пропорције рационалности и емотивности. У роману, то је углавно "женска" компетенција, и најчешће психолошка последица личног незадовољства онога који оговара. Овај поступак је толико прецизно типизиран, што по форми и значењу метастазира у својевидни показатељ не само некадашње нишке традиције оговарања већ и балканског обичаја да се увек има нешто рећи, добро или лоше о комшијама, политичарима, о коме било: „Ту поседају на оне сељачке, грубо одељане и склепане троножне столчице, налик на папуџијске, па поваздан пеку и срћу кафу, или једу семенке од бундеве или кокице од кукуруза, и онако раскомоћене, само у јелечићима и шалварима, слушају новости на комшилука, махале и града; ту претресају све, и обично и редовно никога не остављају на миру. Све се ту сјури, и домаћи и из комшилука, па настане један слободан разговор, чује се кикот, цичање, узвици: 'Мука те изела!’“ (Сремац, 1908: 8)
Наводаџиство, као "елеменат традиције", а данас у изумирању, у роману "Зона Замфирова" Стевана Сремца, за разлику од драме "Бегалка" Васила Иљоског приказује већу заступљеност емотивне, на рачун рационалне компоненте. Овај је поступак условњен каузалношћу догађаја и ненаметљивог настојања наратора да унесе пристојну дозу хумора - доводећи "женску страну" у позицију - да она "проси момка". Свакако да такав преокрет у развоју дејства делимично значи "раскид" са патријахалном традицијом, а особено утиче на неутрализовање социјалних разлика кад је у питању љубав између чорбаџиске ћерке и "обичног" дућанџије. 
Удварање момка и круто, непријатељско понашање девојке, који су особито у филмској верзији романа "обремењени" суптилном карикираношћу јер се посматрају из савремене перспективе, садрже и рационалност и емотивност у различитим пропорцијама: Мане је више емотиван, Зона више рационална, па чак и безобразна и дрска за данашњу тачку гледишта. То се разуме се, дугује патријахалном васпитању и за савремена схваћања неразумљив утицај тадашњег "јавног мишљења" - да волиш, а да се понашаш као да не волиш, јер бити искрен у том случају је "срамота!".
Одећа Зонина и она Манета кујунџије, као поступци менталитета, веома допадљиви за тај период, према начину на који су описани, одликују се не само портретистичким ефектима које изазивају већ и због факта да, са данашње дистанце - оне су "замрзнуте у времену". Са тачке гледишта категорије менталитет, оне се подводе, такорећи подједнако и рационалном и емотивном параметру: „(...) Зона у оној њеној зеленој атласној бундици и алевим шалварицама, које су за два три прста вириле испод жуте сатинске сукњице са цветићима“ (Сремац, 1908: 12) и Мане „(...) Носио се лепо и радним даном, а утолико лепше недељом и празником. Кад обуче оне његове уске чакшире маслинове боје, а на груди танку жуту свилену памуклију, преко ње јелек и гунче-опет маслинове боје-а све у силном гајтану-па се притегне траболос-појасом, са којим му је сахат о широком сребрном ланцу“ (Сремац, 1908: 14). 
Коло у роману роману  "Зона Замфирова" Стевана Сремца, исто као и у драми "Бегалка" Васила Иљоског има синкретичну (уједињавајући, синтетичку) функцију у односу на друге "елементе традиције". Коло претставља такорећи једино упориште социјалног живота младих у Србији у другој половини деветнаестог века. На колу, у недељу поподне, млади су имали могућност да се виде, да изразе узајамне симпатије и љубав, момци да се удварају, а девојке притом стидљиво да се понашају; на коло су долазиле чорбаџиске ћерке, увек у пратњи тетака, стрина, ујни и слушкиња, али и сиромашне довојке, које би подносиле увреде целе седмице, живећи у нади да ће у недељу ићи на коло; коло је било средиште где су се рађале, где су настајале народне песме, инспирисане неким догађајем; на колу се пило вино, на коло су долазили Цигани, који су са својом музиком и песмом веселиле душу присутнима. Сремац је нашао за потребно да коло уметне шест пута у роман, а међу њима и овај, према нашем виђењу, изванредан његов опис: „После ручка поће се шарњнити сокак од момака и девојака, од минтана и фустана, од јелека и шалвара, па изгледа као цветна башта. Ту дођоше и они што продају петлиће и свирајке од шећера, и они што точе лимунаду, и они што продају кокице, а ту се нађе увек и по једна мирна доброћудна будала, без које није ниједно такво место, с којом се обично деца смеју и забављају, а девојке се окупе око њега (...) Отпоче оро. Одиграше неколико игара, и 'Криву бањку' и 'Бербатовску' и 'Тедену' и 'Заплањку'; и наизменице водише коло редом први момци из махале (...) Ту је у близини и нишаљка (љуљашка), и око ње пуно света. Љуљају се и певају 'Чије перо на нишаљку, гајтане мој!' Они из кола иду па љуљају друге или се сами љуљају, а они са нишаљке иду и хватају се за коло (...) Цигани засвираше 'Потресуљку'“ (Сремац, 1908: 60, 61).
Јако су интересантна три културна протокола у роману. Реч је о специфичним поступцима менталитета, који се понављају само у ретким, изузетним ситуацијама. Такав је и обичај, да наводаџија затвори врата леђима, кад долази у кућу девојке. (Сремац, 1908: 84). Културни се протокол практиковао свако јутро "буђењем нишке чаршије": „(...) Хита свак на свој посао, или седи у отвореном дућану и чека сефте и муштерију, да пазари, и да привуче пару преко браде и рекне: 'Охо-хо! Од тебе сефте, од Бога берићет!'“ (Сремац, 1908: 122). И на крају, својеврстан културни протокол је и поступак кад неко покушава да потврди да говори истину, тако да каже „(...) Оваква да се напрајим-ако те л’жем-рече и стави кажипрст као куку “ (Сремац, 1908:168).
  
4. СЛИЧНОСТИ И РАЗЛИКЕ.  
Присуството „елемената традиције“ у драми "Бегалка" Васила Иљоског и роману "Зона Замфирова" Стевана Сремца, послужиле су као „(...) неопходна материја за одраз стварности и отсликивање бита народа (...)“ крајем деветнаестог и првим деценијама двадесетог века* (Јаќоски, 1983:157). 
Демонстрација поступака менталитета у оба анализирана текста показује висок степен сличности не само по њиховом виду функционалности већ и у односу на сличност у "кршењу" традиционалних норми, изражени и одражени преко насловних хероина - Ленче Кумановче и Зона Замфирова. Утом смислу, бегуница предњачи испред ћерке Хаџи-Замфира, јер се отворено супроставља конзервативизму у односу на љубав. У роману, овај аспект је екстензивиран дотле да и сам чорбаџија, да сачува част своје ћерке, лично "проси" Манета за Зону. Како и да је, то је питање које тражи посебну елаборацију.
Додирне тачке су изражене у следећим аспектима: коло и његова социјална улога, утемељене народне песме, и то на такав начин да се у роману више потенцира процес њиховог настанка, а у драми оне су "готове", преузети примерци: затим, потенцирање социјалних разлика између момка и девојке; наводаџисање; дистанца у узајамном односу између момака и девојака; патријахални третман женске деце и жене уопште, са тенденцијом превазилажења такве традиције. Сличност се примећуме чак и у културним протоколима, који имају исту суштину, а само разликују вербално или формално.
 У односу на разлике у третману и ефету "елемената традиције", оне су више техничке и контекстуалне, јер се ради за два дела која припадају различитим литературним родовима. У том смислу, менталитетске разлике у драми "Бегалка" Васила Иљоског су експлицитније, због дијалошке форме жанра, а у роману "Зона Замфирова" Стевана Сремца су, да кажемо имплицитнији, јер су наплашћени различитим дозама хумора, али и због тога што треба да се подразумеју кроз нарацију. Разлике још налазимо и у подробностим типа: у Нишу се пије вино, у Куманову - ракија; у Нишу на коло свирају Цигани, у Куманову - свирачи, чија народносна припадност није прецизирана; наводаџисање у драми "Бегалка" Васила Иљоског спроводи једна тетка и једна мајка, а у роману "Зона Замфирова" Стевана Сремца две тетке, једна мајка и један отац, у роману је удварање луцидно, у драми замало ганутљиво; у драми "Бегалка" Васила Иљоског отсуствује одлазак у хамам и опширни опис традиционалне женске и мушке ношње, што у роману "Зона Замфирова" Стевана Сремца добија портретистичка обележја.
Све у свему, има више сличности него разлика, што и не треба да је чудно, јер се одвијање дејства у оба дела дешава на раздаљини од око 200 километара.
У односу на питање - колико су "елементи традиције" у данашњим условима још живи - немамо прецизан одговор, барем не за ове у српској срдини. Али, изражавамо наше дубоко уверење да ће они "преживели" поступци некадашњег менталитета бити неговани. Макар и у модификованом облику ...

ЛИТЕРАТУРА:
1.	Apaduraj, Ardžun, (2011), Kultura i globalizacija, Beograd, Biblioteka XX vek;
2.	Деретић, Јован, (1990), Кратка историја српске књижевности, Београд, Београдски издавачко- графички завод;
3.	Dincelbaher, Peter, (2009), Istorija evropskog mentaliteta, Podgorica, Службени гласник;
4.	Иљоски, Васил, (1988), Бегалка, Скопје, Мисла, стр. 33-111;
5.	Јаќоски, Воислав, (1983), Фолклорот во македонската драма, Скопје, Македонска книга, Институт за фолклор „Марко Цепенков“;
6.	Крамариќ, Златко, (2010), Идентитет, текст, нација, Скопје, Табернакул;
7.	Мојсиева-Гушева, Јасмина, (2010), Во потрага по себеси, Скопје, Институт за македонска литература;
8.	Момировска, Нада, (1977), Васил Иљоски-творечка особеност и литературно-драматуршка еволуција, Скопје, Наша книга;
9.	Сремац, Стеван, (1908), Зона Замфирова, електронско издање.